eventyr_de_tolv_villendene

De tolv villendene

Det var en gang en dronning som var ute og kjørte. Det var om vinteren, og det var nettopp kommet nysnø. Da hun var kommet et stykke på vei, begynte hun å blø neseblod, og så måtte hun ut av sleden. Mens hun stod på gjerdet og så på det røde blodet og den hvite sneen, kom hun til å tenke på at hun selv hadde tolv sønner, men ingen datter, og så sa hun ved seg selv: “Hadde jeg bare hatt en datter så hvit som sne og så rød som blod, så kunne det gjerne være det samme med sønnene mine.” Ikke var det sagt, før det kom en trollkjerring  til henne. “En datter skal du få,” sa hun, “og hun skal være så hvit som sne, og rød som blod, men så skal sønnene dine være mine. Du skal bare ha dem hos deg til barnet er døpt.” Da tiden kom, fikk dronningen en datter, og hun var så hvit som sne og så rød som blod, akkurat som trollkjerringa hadde sagt. Derfor kalte de henne Snehvit og Rosenrød. Det ble stor glede i kongsgården, og dronningen ble gladere enn alle de andre. Men da hun kom til å tenke på det hun hadde lovet trollkjerringa, fikk hun en sølvsmed til å lage tolv sølvskjeer, en til hver prins. Så lot hun han lage enda en til, og den gav hun til Snehvit og Rosenrød. Best  som prinsessen var døpt, ble prinsene skapt om til tolv villender, og fløy sin vei. Og siden så de ikke mer til dem, de var borte, og de ble borte. Men prinsessen vokste opp, og hun ble både stor og vakker. Men ofte var hun så underlig sørgmodig, og ingen kunne skjønne hva det var som feilte henne. Men så var det en kveld at dronningen også var svært trist, for det kom vel mange underlige tanker til henne når hun kom sønnene sine i hu . Så sa hun til Snehvit og Rosenrød: “Hvorfor er du så trist, barnet mitt? Er det noe som feiler deg, så bare si fra. Er det noe du ønsker deg, så skal du få det. “Jeg synes bare det er så ensomt,” sa Snehvit og Rosenrød. “Alle andre har søsken, men jeg er helt alene.” “Du har nok også hatt søsken,” sa dronningen. “Jeg har hatt tolv sønner, og de var brødrene dine. Men alle dem gav jeg bort for å få deg.” Og så fortalte hun alt om hvordan det hadde gått for seg. Da prinsessen hørte det, hadde hun ikke ro på seg. Alt det dronningen gråt og bar seg, så hjalp det ikke, nå ville hun av sted, for hun mente hun var skyld i alt sammen. Og til sist vandret hun bort fra kongsgården . Hun gikk så langt ut i verden at en skulle ikke trodd en fin jomfru kunne greie å gå så langt.

//Eventyr av Asbjørnsen og Moe//